Kymmeniä, satoja tilhiä kohoaa yhtä aikaa punertavasta pensaasta, marjat mehukkaimmillaan, sormesi kohoavat rintaani vasten, pitkin sineä joka nyt olen, kuulas, läpinäkyvä, valo lävitseni tilhien silmiin, kätesi katsovat tarkasti halki maanpiirin huokaus kuin kaikki pensaat heräisivät samanaikaisesti me olemme tässä, me olemme kaikki, lento kohti äärettömyyttä, yli.
Niskani on jäykkä; nukahdin sienikori kädessäni, tahdoin kerätä sinulle suppilovahveroita unien metsästä, olisit herännyt paistoksen tuoksuun. Mutta makasinkin koko yön petäjään nojaten, katsellen planeettaa, joka tuntui sinulta. Ei siis sieniä, ota nämä suudelmat.
Raahaudumme rahisevien lehtien läpi kohti omenia, kirkkaita, tuoksuvia ja makeita, loputtomat pirskahdukset, nuo suukot sohvalla, mehukasmaltoiset, aika pisaroi pihalla kuin olisi hidasta, äkkiä onkin lätäköitä, on ilta, on juostava junalle, erkaannuttava, pilviä naurattaa pikkuisten ryntäily. Kolme omenaa jäljellä, molemmat ottavat ne mukaansa, ne eivät lopu, pisarointi jatkuu päivän loppuun asti, ja vaikka se päättyy, yötä ei ole, olemme toistemme valossa.
Kuin pisarat haparoisivat hidastuen, kiihtyen ikkunaa pitkin kohti tuntematonta, suudelmat. * Männynneulanen ei tiedä liikkuvansa, ihminen nauraa. * Juovuin vain teestä, sanoin, katto ropisi, puhuit niin hiljaa. * Kissa säkättää – kuppi täynnä raksuja – vahtii pajulintua. Ihminenkin odottaa jotain. Pyrähdys. Tyhjää.
I remember this song quite well from its time of release, considering I was still a child. The lyrics are an adaptation of Lorca’s Little Viennese Waltz, and most of the imagery comes from there. Cohen makes the poem his own by adapting it to a rhythm and making it slightly more personal. The setup is the same, but Cohen’s version is making more connections between the images and the poet’s passion for the woman. I find this adaptation more enjoyable than Cohen’s other songs or poems, but it’s also better than the original poem, something that’s very difficult to pull off.
Lorca’s poems often feature the simultaneous presence of love and death, creating drama out of impermanence and unpredictability. We must dance now while it’s possible, for darkness is looming behind us, it’s all around us, the night is approaching. Just keep on dancing amid the garlands, through the crowd of onlookers, passers by.
The music is smooth as if there’s no care in the world, creating a bubble in which it’s safe to dance, even when the images imply the presence of poverty, infidelity, and death. In the end the waltz is everything. Does it mean that the dance is all that matters or that nothing else remains? The thought can be either romantic or terrifying. There’s love that is surrendering, love that is continuous support that lasts when everything falls, and there’s love that consumes everything it touches, taking over the world in a destructive way.
Similarly, when we think of the saying “Love conquers all,” it may mean that everything can be overcome and turned good by love, or it could mean that something we call love, an unhealthy obsession, dims the light of everything else around it until it seems there is no way out, nothing worthwhile in the world except this one thing we hold on to as the final hope.
Or maybe it’s a connection between love and movement. Let us keep moving through the night, holding each other even if nothing else is left. It is our hope in the darkness, gentle music of our mouths and fingertips, echoes around us. The contrast between Viennese dance halls and beggars on the roofs, the dancers and children playing in the attic. Let the music play as long as humanity lasts, for what else can we do? We must keep searching for something, that feeling present when holding each other, since in the end nothing remains, there will be only silence. The waltz that drags its feet, its tail, that dies in my arms and lives by this passion, not for the partner alone but existence itself.
Keväällä hän kutsui luokseen juomaan omenaviiniä. Olin niin nuori, etten tiennyt mitä se merkitsee: muuttumista omenankukiksi, lentämistä iltataivaalla, valkeat terälehtemme kuin levottomat kaaliperhoset, sormemme pilviä hipoen, murenevat siniset ja vihreät kohti yötä katseiden peittyessä hämärään, sanoja jotka väistelevät aamun valkeutta. Istun vielä hänen kanssaan näinä kesinä, vaikka emme näe toisiamme, ja vanhenemisen haikeus on sen tajuamista, miten ainutlaatuinen oli jaettu hetki kahtena omenankukkana, jotka putoavat kostealle nurmelle.
Kesäaikaan kirjoitettu runo. Viime päivinä tuntuu siltä, että runot eivät onnistu, laari on tyhjä. Siksi laitan tähän mieluummin vanhemman tekstin. En enää muista, mitä ajattelin kirjoittaessani, mutta mieleeni tulee todellinen ihminen, jonka kanssa join kerran omenaviiniä nuoruudessani, sekä Pertti Niemisen hienot suomennokset kiinalaisesta runoudesta. Ehkä tämä on yritys tavoittaa jotain samanlaista värinää pohtiessani vanhaa muistoa.
The pilgrim cries out: “…for I have reached a limit of compassion and relief”. I’d like to pay attention to the indefinite article there. It sounds grammatically incorrect because we’re so used to thinking that there must be one definite limit in anything, and there is nothing beyond. Much like the title “A Beastly Comedy” implies that it is only one such thing, and that many other comedies are, in one way or another, beastly, having teeth that bite, being living creatures with their own motivations and desires.
So the pilgrim has reached a limit, but has already learned that what he once thought was his absolute limit wasn’t it at all. There’s a feeling that beyond this point there is no relief, and that he cannot feel compassion for these creatures anymore, but then again he’s been proved wrong before. Deeper pain is possible, but so is deeper compassion. So using the indefinite article means that there’s still a smidgen of hope, some belief that the suffering can end and that the pilgrim is at least a little in control. He acknowledges his current feelings of hopelessness, but admits that it may not be the whole story.
What we perceive to be the limit today is only that, a perception. This goes not only to compassion and relief but other things that are abstract, emotional, relative. And what are such things is also open to debate.
The pilgrim is also starting to question the point of it all, wondering who should be punished, who is innocent and who is guilty if a whole system within our society is corrupt and keeps regenerating itself as people always have difficulty opposing or questioning practices that others take for granted. If everyone is guilty, does it mean everyone should be punished or absolved. Or just a few of them? Who are responsible, and are we to expect that those with the highest authority understand better what they’re doing? Questions of accountability are complex even from a legal perspective, and when it comes to philosophy, things are muddled even further. Certainly there’s often a sense of injustice when those who are supposed to be accountable walk away without any consequences.
I don’t know. I’m inclined to think that people who do evil don’t fully understand the consequences, can’t empathise with the suffering or are just too distanced from the emotional fallout. That doesn’t take away the accountability, but it might be easier to think that people are inherently good, and that evil mostly comes from lack of understanding rather than a deliberate attempt to hurt people.
There are some people who truly lack compassion and who are excited by the thought of others suffering, and if they get into positions of power, the results are ugly. One may ask to what extent they understand the consequences in the way that normal humans do, but I’m more interested in how they get into those positions in the first place, and how ordinary, compassionate people go along with diabolical plans that others have come up with in the name of something good. There is no one obvious answer, but it’s important to ask the questions: who is to be condemned: the leader, the strategist, the engineer, the labourer, the soldier, the writer? Where do we draw the line if we do not want to lose our own humanity?
Ensilumi kohoaisi taivaaseen, maa muuttuisi puhtaanruskeaksi, paljastaisi meidät makaamassa, yksittäiset hiutaleet kiteytyisivät kielellä, leijuisivat mutkitellen ylös, ilon sakarat, katsoisimme toisiimme, vielä kerran ajattelisimme tämän olevan ikuista. * Häntä moititaan hämäräksi, mutta katso noita salaperäisiä lintuja, joiden siipien muotoa ei voi tunnistaa, tuota viimeistä valolätäkköä liukumassa, valumassa seinällä kohti sokkelia, tuota henkäystä, joka valkeana pöllähtää, rakastettusi elämä, joka sivuaa kasvojasi ajovalokukkien loisteessa.
Ihminen: kevääksi kotiin, kukkaköynnökseksi kirjahyllyä kiemurtelemaan teoksesta toiseen tuoksuvaksi, tuoksuvaksi hiuksille seppeleeksi ja pihan valoraidoiksi, niin huumaava valo, että sadepäivinäkin se tanssittaa, kuin olisi rytmiä tuo ruohonkorsi, tämä puro, sulamisvedet, älä välitä kyyneleistä, ne ovat onnellisuutta. * Nyt he eivät ole yksin, taipuvat luuttomat vartalot, kahdet aivot kotilossa, jossa kaikki tärkeä tapahtuu. Kukaan ei näe sisään, valo ei pakene, musta aukko, kauniita kierteitä ulkopuolella, sanotaan, materiaa, piste- ja viivakuvioita, heidän on oltava onnellisia. Ehkä niin. Jälkeen jää limavana.