Viljan hitaus, aallon sileys, sormissani kuutamon kehrä ajattelen huulillani sinua, muodostan lauseita ihollani. Asetamme unemme vastakkain, lämpiminä ne alkavat sulautua, ja vaikka elokuumme on lopuillaan, tiedämme tunnistavamme toistemme muodot lehtikasan alta, lumisateen takaa, näemme vain sen, mitä emme näe.
Vajonnut ei silti vatsa, vaikka vettä kittailinkin, virtsasin kuin villivarsa, urosnorsuna ulostin, pierut pönttöhön pöräytin. Niinpä täytyi työtä tehdä, kolistella keittiössä kasvisruokaa kattiloihin, pannassa pöperöpastat. Leivät laskin, hylkäsinkin hyllylle mehut makiat, hitaat säästin hiilareista, öljyistä vain ylhäisimmät. Väistynyt ei viekas vatsa, kiusallaankaan karkottunut.
Viikot vyöryin halki talven, viinereittä viihdyin vallan, sokereitta suunnistelin. Kevään katsoin, kunnes kuljin annoksilla pienen allin, sopalla siron sopulin.
Aamulla ain kutkuttelin kahvilla kitaa kivistä, sumusilmin sinnittelin nälän näyttelyn ohitse.
Kesää kohti polkusetkin alavilla aukesivat, mehtä lauloi, liikkui jalka, asusti saloilla askel. Vihdoin vehreys voitti talven, viita villinä visersi. Laaksoihin jäi paksu pallo, yltä kanteleen katosi.
Vaan kun saapuu hyinen syksy, iltaan hiipii hieno aatos: kenties voisin viinereitä ihan yksin kahvin kanssa natustella, maiskutella, kun ei kutsu metsä musta. Jospa kakkukahvit keitän, pullaa pikkuisen pupellan.
Varmasti nyt viisaampana voita leivälle levitän. Silti kuuluu jostain kiukku, vaatehuoneesta valitus. Viruu vaaka varjos vöiden yksin soukkaa seuraa vailla. Jospa joulun jälkeen jousta jaloin jumpatuin jututan, taikka himpun hämmästyen alan askeleet alusta.
Muutama poikkeama tekstin ja videon välillä johtuu siitä, että korjasin tekstistä vielä joitakin mittavirheitä, kun esim. sana alkoi pitkällä tavulla runopolven laskussa. Tämä taisi olla ensimmäinen kirjoittamani kalevalamittainen runo, joten silloin mittaan lipsahti helpommin vääränmittaisia tavuja kuin nykyään.
Luulin ymmärtäväni hiljaisuutta, kun en enää selittänyt itseäni, mutta olinkin vain kuullut viimein sisimpäni olevan sanaton. Hiljaisuus on yhä mysteeri, koska en osaa erottaa sitä omasta tyhjyydestäni. Tyynenä tai täynnä melskettä, soinko maailman värejä, kuulenko vain itseni? Hiljaa kulkee planeetta radallaan, hiljaa herää rakastettuni käsi kyljelläni, ilmakehä äänissään haikea, vartalo sateista raukea.
Lapsen muututtua tomuksi maa pölähtää jokaisella askeleella, hieta laulaa hyvin hiljaa, tuulen ääni on hennompi, kuin se iloitsisi oksistossa, aivan huomaamatta vie kivelle pudonneet pisarat, kalvas valo leviää kaikkialle, valo, ja ihminen, ja valo.
Istun itseni varjossa, kysyn: kuka peittää kuun? Näen vain valoa, joka näyttää pimeydeltä; yö sekoittaa aistini kuin rakastajan hengitys. Nousen, kävelen kohti sinua, en saavuta; yritämme tanssia siten, ettemme olisi toistemme varjossa. Huuhkaja nauraa, hiljainen huilu, ihmisyys on koomista. Vaikka olet sylissäni, kutsun sinua yhä.
Olen riittävän vanha näkemään itseni lehtiään varistavassa vaahterassa, myöntämään etten ymmärrä niitäkään asioita, ihmisiä, joihin samaistun. Mutta miten loistaakaan keltainen sinistä vasten, kun värisen intohimosta kohottaa oksani tuuleen, seistä keväistä aamua, uskoa sateisiin, joita ei tarvitse selittää; miten hyvä onkaan hiljaisuus silmuissani, vielä tulevissa.